Hjælp alle med udforske nye verdener og ideer.
Støt din PBS-station.
ANDEN VERDENSKRIG BLEV UDKÆMPET TUSINDVIS AF STEDER,
FOR MANGE TIL ÉN REDEGØRELSE.
DETTE ER HISTORIEN OM FIRE AMERIKANSKE BYER,
OG HVORDAN DERES INDBYGGERE OPLEVEDE DEN KRIG.
LAV PRIS PR. MIL
Vi blev alle tildelt omkring ti dages orlov
til vores sidste besøg til vores hjem.
Det var omkring midten af april 1944.
Så jeg tog op til Luverne
for at se mine forældre, mine brødre og søstre.
Og det var en svær tid, for jeg vidste...
Jeg havde fået ordrerne, som ville sende mig
til Europa,
og jeg vidste, at vi var blevet tildelt
at flyve denne frygteligt farlige type kampmission.
Så...
...da jeg tog af sted
og sagde farvel til min mor og far,
tog vi til togstationen i Luverne
for at tage midnatstoget.
Min søster Mavis var med mig,
og jeg trak hende til side, og vi gik ned ad platformen
et lille stykke, og jeg fortalte hende, hvad min opgave var...
...og at der var stor risiko for, at jeg ville blive dræbt.
Så jeg sagde til hende...
...at hun skulle være meget klar over den mulighed,
og at hun skulle være...
...parat til at hjælpe mine forældre.
BJERGE AF KRIGSFORSYNINGER SAMLET TIL INVASIONEN
Denne enorme ophobning af krigsforsyninger i Storbritannien
bliver samlet til det gigantiske slag designet til at slå Nazierne ud.
Et forbløffende panorama af alt, man kan forestille sig,
og mere til.
Invasionsforsendelser samlet i britiske havne
langs den Engelske Kanal... pramme og både.
Forestil jer de opstablede amfibiefartøjer,
når de strømmer i sværme til landgangen.
Bombemaskiner, der under landinvasionen må hamre løs uafbrudt,
svævefly til luftbårne tropper,
og myriader af kampfly til de gigantiske luftslag
i offensiven som skal være den afsluttende fase af den europæiske krig.
Hektarer af fly strækker sig langt ud i det fjerne.
Ved slutningen af foråret 1944,
på begge sider af verden,
var der tegn på, at krigslykken var begyndt at vende.
De allierede havde stoppet Japans ekspansion i Stillehavet.
De havde taget Guadalcanal i Salomonøerne
og Tarawa i Gilbertøerne,
de havde ødelagt fjendens flåde ved Midway,
og de havde påbegyndt den lange tur fra ø til ø
mod det japanske hjemland.
TIL STRANDEN TIL TOKYO: 5.069 KM
TIL FRISCO - HVORFOR SPØRGER DU? DU SKAL IKKE DERHEN
GOLDEN GATE I 48
I Europa
havde de allierede smidt Aksemagterne ud af Nordafrika
og erobret Rom.
Allierede krigsfly bombede stadig Tyskland nat og dag.
Slaget om Atlanten var vundet,
sejlruterne var nu åbne,
og mænd, våben og forsyninger strømmede ind i Storbritannien.
Og i øst havde Den Røde Hær drevet tyskerne ud af Ukraine
og rykkede nu ind i Polen.
Hjemme, på steder som Luverne, Minnesota,
Waterbury, Connecticut,
Mobile, Alabama
og Sacramento, Californien,
gjorde amerikanerne deres bedste for at fortsætte deres normale liv.
Men ubevidst
var håbet kombineret med angst.
På trods af de fremskridt, der var sket,
havde alt, hvad der var sket hidtil i krigen,
været en indledning.
Det japanske imperium var begyndt at skrumpe,
men dets herskere syntes fast besluttede på at forsvare
hver ø, der var tilbage, til døden.
Nok var Rom faldet,
men alle vidste, at Hitlers greb om Europa
ikke kunne brydes, før allierede tropper krydsede den Engelske Kanal,
smadrede tyske forsvarsværker og drev nazisterne ud af Frankrig.
Hundredtusinder af sønner, fædre og ægtemænd
ville blive opfordret til at risikere deres liv for sejren.
Marineelev Joseph Vaghi fra Bethel Connecticut...
...lige op ad vejen fra Waterbury...
...tog hjem for at sige farvel til sin familie det forår.
Han havde ordrer til at tage til udlandet,
og det forekom ham og dem,
at han nok ville blive en af dem,
der ville blive bedt om at løbe den frygtelige risiko.
Det var meget svært,
for jeg havde to andre brødre, som allerede tjente,
og min stakkels mor vidste,
vi alle ville tage af sted til sidst.
Og sådan blev det også. Vi tjente alle.
Og det... det var hårdt.
Men hun holdt hovedet højt,
du ved, hun... vi talte italiensk.
Hun kunne engelsk,
men hun sagde alle de sentimentale ting på italiensk.
Hun sagde: "Mio caro figlio, Dio stai con lui.
Non dimenticare mai i tuoi genitori",
og så videre.
EPISODE FIRE
I HITLERS EUROPA.
Hundreder km langs kysterne
er stærkt befæstet, strittende med kanonstillinger, dybdeforsvar,
mens Hitler forbereder den kommende kamp om overherredømme,
det største af alle brohoveder.
Gigantiske kystkanoner kommer på plads,
klar til at rejse sig, når tidspunktet er inde,
og de allierede angriber Hitlers Europa.
Der er ikke plads til selvtilfredshed.
Hitler er forberedt.
Tyskerne havde vidst i måneder,
at de allierede ville åbne den anden front,
som sovjetlederen Josef Stalin havde krævet siden 1941.
Hitler havde brugt den tid til at konstruere sin Atlantvold,
2.688 kilometer med befæstede kanonstillinger,
radar- og observationstårne
og bunkere, der strakte sig fra Danmark hele vejen syd til den spanske grænse.
I mellemtiden, på den anden side af den Engelske Kanal,
var over halvanden million amerikanere nu i Storbritannien,
afventende signalet til at påbegynde invasionen,
en invasion, der ville bestemme succes eller fiasko
for de allieredes indsats i Europa.
General Dwight Eisenhower havde den øverste kommando.
Angrebet skulle foregå i tre faser.
FASE ET
Først ville faldskærmstropper blive droppet bag strandene i ly af natten
for at forvirre fjenden og erobre de veje og broer,
der førte ind i landet fra dem.
FASE TO
Så skulle bølge efter bølge af fly hamre løs på det tyske forsvar,
ødelægge fjendens stillinger
og skabe kratere på strandene,
hvor angrebstropperne kunne søge ly.
Endelig skulle en massiv flotille
færge tusindvis af britiske, canadiske og amerikanske tropper
ind mod den franske kyst.
FRANKRIG
Allierede kommandører havde planlagt fem koordinerede landgange
langs en 72 kilometer lang strækning af Normandiets kystlinje
mellem Cotentin-halvøen og Orne-floden.
Canadiske og britiske tropper under general Bernard Montgomery
skulle kæmpe sig i land
på strande med kodenavnene "Gold", "Juno" og "Sword",
hvor de også skulle indtage byen Caen, 15 kilometer inde i landet.
Amerikanere under general Omar Bradley,
skulle angribe Utah og Omaha strande.
Luverne, Minnesota.
25. maj 1944.
"Udadtil har tingene ikke ændret sig her.
Syrenerne står i fuldt flor.
Landskabet har aldrig været grønnere.
Om natten blinker der en million stjerner på himlen,
med et par millioner oksefrøer
parkeret langs kanterne af de vandfyldte grøfter,
hvor de kvækker i et mægtigt kor.
Men tingene er anderledes.
Medarbejdere hos aviser over hele landet
er i beredskab i tilfælde af nyheder om invasionen af Europa.
Ledende medarbejdere bevæger sig ikke langt fra en telefon, dag eller nat.
Troen er, at den længe ventede blitz
vil komme engang efter kl. 23, men før kl. 5."
Vi kalder det den rigtige krig.
Resten af det er bare showbiz-krigen.
Den virkelige krig indebærer at komme ned og dræbe folk...
INFANTERI
...og selv blive dræbt, eller undgå det med nød og næppe.
Og det giver en holdninger til liv og død,
som man ikke får andre steder.
Soldater, sømænd og piloter af den Allierede Ekspeditionsstyrke,
I er ved at begive jer ud på det store korstog,
mod hvilket vi har stræbt disse mange måneder.
Verdens øjne hviler på jer.
Håb og bønner fra frihedselskende mennesker overalt marcherer med jer.
FASE ET
Historiens største amfibieinvasion
begyndte lige efter midnat
den 6. juni 1944...
...D-dag...
...da de første af 24.000 faldskærmstropper,
fløjet over den Engelske Kanal i mere end 1.000 fly,
blev nedkastet bag fjendens linjer i Normandiet.
Tyskernes teori om forsvaret af kontinentet
var at bygge bunkere langs kysten,
og de anbragte deres gamle tropper der.
Så satte de deres panserdivisioner,
SS-divisioner og gode divisioner
bagved på centrale punkter,
og teorien var, at når vi gik i land,
ville de komme ind fra de punkter og slå os tilbage.
Vores opgave var at komme imellem dem og stranden,
så de skulle ramme os og ikke stranden.
De fleste af mændene i den britiske 6. Airborne landede på målet,
samledes og havde inden for en time opfyldt deres mål,
at erobre broerne over floderne Orne og Dives
for at forhindre et kontraangreb langs kysten fra de tyske kampvogne.
På den vestlige flanke
var de 16.000 amerikanere, der tilhørte 101. og 82. Airborne divisioner,
mindre heldige.
Lavthængende skyer skjulte månen og skyggede for landingszonerne.
Cotentin-halvøens smalle hals var svær at ramme fra luften.
Mange faldskærmstropper faldt hjælpeløse i havet.
Andre landede på marker og i floddale
oversvømmet af tyskerne og druknede.
Nogle blev skudt ned, da tyske sporkugler
udløste de sprængstoffer, de bar.
Atter andre blev kastet ud så lavt,
at deres faldskærme ikke nåede at åbne sig.
De ramte, huskede en,
med "en lyd som modne græskar, der bliver kastet i jorden."
Mændene i 101. Airborne var spredt over et areal
der var 40 kilometer langt og 24 kilometer bredt.
De fleste af dem for vild.
Fireogtyve timer senere
havde deres kommandør stadig ikke fundet
mere end halvdelen af de overlevende mænd.
Elementer af den 82. Airborne
kom ned i og omkring den lille by Sainte Mère-Eglise,
lige bag Utah Beach.
Kampene rasede allerede,
da et svævefly med Dwain Luce fra Mobile, Alabama,
styrede mod landingszonen.
Som veteran fra invasionen af Sicilien
og landgangen ved Salerno, var han kaptajn
i den 320. Glider Field afdeling.
Vi havde været i kamp før,
og vi vidste nogenlunde, hvad vi var på vej ind til,
men vi vidste, at dette var big bang,
og det var... på en måde bekymrende.
Svævefly var noget nyt i krigsførelse.
Lydløs, ideel til hemmelige landinger bag fjendens linjer,
og i stand til at transportere udstyr og køretøjer,
som var for tunge til at blive nedkastet på anden vis.
Men de var også skrøbelige,
dækket med brændbart materiale og svære at styre.
Og i nogle landingszoner,
havde tyskerne anbragt skove af skarpe pæle til at sønderrive dem
og spidde mændene om bord.
Mere end halvdelen af svæveflyene gik fejl af deres dropzoner,
og snesevis af piloter og passagererne blev knust,
når køretøjer og artilleri blev slynget fremefter under nødlandinger.
Jeg husker, at i mit svævefly sad jeg oppe ved siden af piloten,
og jeg kiggede over hans skulder,
og vi dykkede hen over trætoppe med 177 kilometer i timen.
Jeg tænkte: "Vi kan ikke lande i den fart."
Men det var for sent at ændre det.
Heldigvis landende jeg ikke foran nogen antitank-kanoner,
for de var ondskabsfulde.
Jeg havde en ven, der landede foran en,
og han blev skåret midt over.
Det er ting, man ikke kan lide at tænke på eller tale om.
Det lykkedes Dwain Luce at komme ud af sit svævefly
og han blev hurtigt en del af den fortsatte kamp
for at holde Sainte Mère-Eglise.
Der var en kamp, og tyskerne flyttede folk ind i en fart.
Forstår du, vi havde ikke tunge våben...
...og vi kæmpede mod tunge våben.
Kampen var rodet.
Der var ingen etablerede linjer.
Der var en fyr på en bakke over mig, som forsøgte at tage mit liv.
Han skød på os.
Og det var lidt ligesom politi og røvere,
fordi man var derinde, blandet sammen med dem.
Jeg mener, det var ikke dem på den ene side og os på den anden,
vi var som røræg.
Omringede, isolerede og uden kommunikation med hinanden,
kæmpede Dwain Luce og hans enhed for at holde stand
og blokere de tyske kampvogne,
indtil landingsstyrken
kunne erobre Utah Beach og komme dem til undsætning.
Når vi gik ind bag linjerne,
gav de os altid morfin.
Morfinen var en lille ting, som en tandpastatube,
bortset fra, at den havde en skarp spids, når man skruede låget af,
og man kunne så stikke nålen i og knække den,
og så stak man den i armen.
Vi var tilbage der hvor, hvis man blev ramt hårdt,
kunne ingen tage sig af en.
Sainte Mère-Eglise var et rod.
Forfærdeligt.
FASE TO
Tidligt om morgenen
blev vi vækket i vores køjer...
...omkring 25 eller 30 af os...
...på flybasen, der lå lige nord for London,
og vi fik besked på at komme i uniformen...
VARME NYHEDER
...og mødes i briefingrummet.
Så vi samledes der, knap nok vågne,
og vi vidste, at det var noget alvorligt.
Det kunne man fornemme på atmosfæren.
Der var to eller tre briefing-officerer oppe foran.
De havde et stort kort, der var dækket til,
og da vi indtog vores pladser, trak de gardinet væk
og sagde: "Mine herrer, så er det sket.
Invasionen af Frankrig er begyndt."
Kl. 4.30
tog Quentin Aanenson af Luverne af sted til Frankrig
som en del af flyvningen med 11.000 krigsfly.
Lightnings, Lancasters og Liberators...
...Mosquitos, Marauders og Mustangs...
...Spitfires, Thunderbolts og Flying Fortresses
havde til opgave at bombe, beskyde og smadre det tyske forsvar,
før de første tropper landede på strandene.
Det var Quentin Aanensons første kampmission.
Da vi kom ind over Normandiet, kiggede jeg ud til venstre,
bare et kort blik,
og jeg indså senere, at jeg kiggede på Omaha Beach.
Vores timing måtte være meget omhyggelig,
og vi måtte passe på ikke at komme for langt indlands,
for faldskærmssoldaterne var blevet nedkastet der.
Og vi vidste ikke præcis, hvor de var.
Det viste sig, at de heller ikke vidste, hvor de var.
Aanenson kastede sine bomber og vendte tilbage til England.
Det var halvskyet,
men vi kunne se ned i Kanalen,
og det var umuligt at fatte, hvad vi så.
Der var skibe overalt.
FASE TRE
"Den bedste måde, jeg kan beskrive denne enorme armada
og den hektiske trafik på,
er at bede dig visualisere New York Harbor
på årets travleste dag,
og så forstørre den scene, indtil den omfatter havet,
så langt øjet rækker,
hele vejen rundt i horisonten.
Og over horisonten.
Der er dusinvis af gange så mange."
Ernie Pyle.
Mere end 5.300 skibe med 176.000 mænd om bord
strømmede over Kanalen.
Slagskibe og slæbebåde, krydsere, pramme
og rustne fragtskibe,
kanonbåde, hospitalsskibe og ombyggede oceandampere,
skibe fyldt med ammunition
og skibe udstyret til at udlægge røgslør
for at mystificere fjenden...
Og en flåde på mere end 2.000 landgangsfartøjer
til at sejle mænd og forsyninger til stranden.
Joseph Vaghi var ansvarlig for udskibningen den morgen.
Det var hans opgave at bruge flag, blinklys og en megafon
for at få mænd, køretøjer og forsyninger
sikkert i land på Omaha Beach.
Det var også hans første gang i kamp.
Jeg var ikke bange.
Vi bad som en deling, vi bad sammen.
Og sagde: "Det er Guds vilje.
De vil sende os derover
for at få denne djævel væk. Vi gør det.
Vi ved, hvad vi skal gøre, og vi er klar."
Jeg var kun uden frygt, fordi jeg havde ikke oplevet det før.
Jo mere man er i kamp, jo mere spænding opbygger man,
fordi oddsene er, at man ikke overlever,
fordi man har set så mange andre mennesker dø.
Jeg fik det så dårligt, når jeg skulle i kamp...
INFANTERIST
...indtil det gik i gang. Jeg troede jeg skulle...
...at min mave ville vende vrangen ud eller noget,
men efter de første skud forsvinder alt det.
Blandt de tusindvis af mænd på vej mod strandene
var to veteraner fra tidligere invasioner
i Nordafrika og Sicilien.
De kom fra Manhattan, Kansas.
Sergent Walter Ehlers og hans ældre bror, Roland.
Han var lidt lavere end mig.
Han havde rødt hår, blå øjne og et smukt smil.
Han var en perfekt gentleman.
Han var perfekt klædt.
Og han sørgede for, at jeg også var det.
Kl. 6.30 landede invasionsstyrken i Normandiet.
Utah Beach var først.
Drivende røg, som tilslørede målet,
og stærke understrømme, der tvang deres landgangsfartøjer ud af kurs,
førte amerikanerne i land to kilometer
fra stedet valgt af planlæggerne.
Men General Theodore Roosevelt Jr., bevæbnet kun med en stok,
samlede sine mænd
og erobrede brohovedet på mindre end en time.
Af de 23.000 mænd, der gik i land ved Utah Beach,
blev kun 197 tabt.
Ved slutningen af formiddagen rullede amerikanske kampvogne væk fra stranden
for at mødes med den hårdt pressede 82. Airborne ved Sainte Mère-Eglise.
Vi var der,
og vi vidste ikke, hvad der foregik på stranden.
Vi vidste, at stranden ville holde, hvis vi gjorde vores job.
Vi vidste også, at hvis stranden ikke holdt,
Ville vi nok blive efterladt og opgivet,
de kunne ikke få os ud.
Så vi var naturligvis ivrige
efter at gøre vores job, så stranden holdt.
En af de ting, jeg altid vil huske
med stærke følelser, er den første tank, der kom igennem.
Fordi den første tank kom igennem,
vidste jeg, at stranden havde holdt,
og jeg vidste, at hjælpen var på vej.
De britiske tropper indtog deres strande næsten lige så hurtigt,
selvom tyske tanks forhindrede dem
i at erobre deres næste mål, byen Caen.
Canadiske tropper indtog Juno strand,
selvom 90 af deres 306 landgangsfartøjer blev ødelagt af tyske forhindringer,
og én ud af hver 18 mænd i deres invasionsstyrke
blev dræbt eller såret.
Alligevel lykkedes det dem at kæmpe sig 11 kilometer ind ved mørkets frembrud.
Men for amerikanerne i 1. og 29. infanteridivision,
der nærmede sig Omaha Beach,
det sværeste landgangssted,
gik næsten alt galt.
Omaha var den bredeste af de fem strande,
og den dybeste, med 90 meter med småsten,
derefter klitter, pigtråd og tyk underskov,
alt sammen tæt mineret.
Bag alt det tårnede sig formidable klipper,
befæstet af 2.000 tyske tropper,
mange af dem kampvante veteraner.
Stützpunkts, eller støttepunkter, overså de fire kløfter,
der førte ind i landet... hver bemandet med 70 tyskere med maskingeværer,
morterer og panserbrydende haubitsere,
alle rettet mod mændene, der forsøgte at komme i land.
Under fase to
havde amerikanske piloter kastet de fleste af deres bomber længere inde i landet.
Der var ingen bombekratere at søge ly i,
og flådebombardementet havde knap skrammet det tyske forsvar.
Som vi nærmede os, så vi skibe til højre for os,
skibe til venstre for os.
Himlen var fyldt med disse flyvende balloner.
Slagskibene skød, og man kunne se projektilerne,
14-tommers projektiler fra kampvognene,
flyve igennem luften.
Lugten af krudt.
Vi vidste ikke, hvad vi ville møde, da vi ankom.
Mænd var blevet overført til landgangsfartøjerne
19 kilometer fra stranden, mens det stadig var mørkt,
så mange både tabte deres positioner, da de sejlede ind.
Havet var uroligt.
De fleste af mændene havde ikke sovet,
de var våde, kolde og søsyge.
Amfibietanksene, der skulle føre an
og yde dækning for infanteriet, blev løsnet for langt ude på havet.
Toogtredive kampvogne rullede af skibene, der bar dem,
og alle undtagen fem røg lige til bunds.
De fleste af deres besætninger var fanget indeni.
Landgangsfartøjer blev oversvømmet.
Snesevis af mænd, bebyrdet med udstyr, druknede langsomt, skrigende om hjælp,
mens andre både sejlede forbi dem.
Kommandørerne havde forbud mod at stoppe og samle dem op.
Langs klipperne ventede tyskerne med at skyde,
indtil det første landgangsfartøj var stoppet,
og ramperne gik ned.
Mange mænd blev dræbt af tyske maskingeværer,
før de kunne komme af.
Hundredvis mere blev ramt i vandet.
Nogle svært sårede mænd kom ind til vandlinien, kollapsede
og lå hjælpeløse, mens tidevandet steg over dem.
Dem, der formåede at komme forbi de døde og døende i vandkanten,
opdagede, at de ingen steder havde at gå hen, når de nåede kysten.
Nogle forsøgte at grave skyttegrave i sandet og skiferne.
Andre krøb sammen bag ødelagte landgangsfartøjer
eller tyske forhindringer,
men kom under koncentreret beskydning.
Vi var omkring 100 meter ude, og vi ramte en sandbanke.
Vi spurgte bådens pilot: "Kan vi ikke komme længere?"
Han sagde: "Nej."
Han åbnede rampen, vi skyndte os ud fortil
og ud i vandet, som nåede helt op til min hals.
Men vi fik alle mændene op på stranden.
Vi så lig på stranden og i vandet,
der lå lig oppe på stranden.
De fleste af dem, vi så, var døde.
De udslettede et helt kompagni. Hele delinger.
De udslettede hele patruljer og så videre.
En ny bølge af skræmte mænd kom i land
og gik i stå bag resterne af den første.
"Bortset fra én tank, der fyrede løs på stranden,"
huskede en af de nye,
"var korstoget i Europa praktisk talt
afvæbnet og nøgent foran dets fjender.
Et enkelt skyttekompagni kunne være kommet ned", sagde han,
"og have fejet os op."
Joe Vaghis deling kom i land kl. 7.35.
Tingene skete så hurtigt,
at man så mænd, der blev skudt, man så dem falde.
De ting så man.
Det, at det var virkeligt.
På en eller anden måde kom alle i Vaghis deling
frem til stranden,
men det forblev en drabszone,
fyldt med knust og brændende udstyr
og desperate mænd ude af stand til at bevæge sig ind i landet
eller trække sig tilbage.
Joe Vaghi gjorde, hvad han kunne for at bringe orden i kaosset,
og lede sine mænd, som kæmpede for at rydde en sti væk fra stranden,
og hjælpe de sårede og døende.
Jeg var bøjet ned.
Der var et lig på båren,
og da jeg bøjede mig, slog en granat ned.
Da jeg genvandt bevidstheden, var der ild i mit tøj.
Vaghi blev ramt i højre knæ.
Han fortsatte,
kæmpede med at fjerne benzindåser fra en brændende jeep,
før de kunne eksplodere
og dræbe de sårede mænd, som lå omkring ham.
Langt fra stranden overvejede general Bradley at opgive Omaha,
i stedet for at sende flere mænd ind for at dø.
Men så begyndte amerikanerne at improvisere.
Kommandører trodsede ordrer og risikerede at rive bunden af deres skibe
for at bringe dem inden for 900 meter af stranden
og bruge deres kanoner til endelig at slå
de tyske bunkers og kanonstillinger ud.
Og på selve stranden begyndte både officerer og menige
at tage deres overlevelse i egne hænder.
"De myrder os her!" råbte en såret officer til sine mænd.
"Lad os gå ind i landet og blive myrdet der i stedet!"
Her og der
kom folk på fødderne og begyndte at bevæge sig fremad.
Så begyndte små grupper at følge.
En officer kom hen til mig og så, jeg var ansvarlig for udskibningen,
at jeg havde megafonerne,
så han sagde: "Fortæl mændene, at de skal komme væk fra stranden."
Så jeg sagde: "Jeg har ordrer om,
at I skal komme væk fra stranden nu."
Den ansvarlige for udskibningen sagde: "Følg den sti der,
for til højre og venstre for den
vil I træde på miner."
En soldat kom hen, satte en Bangalore-torpedo
under pigtråden og sprængte et hul i den.
Han sagde: "Kom, følg mig," og han førte an.
Jeg fik mine mænd igennem i en fart.
Vi kom væk fra stranden, og det var sandsynligvis den største ting,
jeg har gjort i mit liv
Da tyskerne fortsatte med at blokere de kløfter, der førte ind i landet,
kastede amerikanerne sig mod klipperne,
klatrede til tops
og angreb de fjendtlige stillinger fra siden og bagfra.
Vi gik lige op ad bakken og ind i skyttegravene,
og vi jagtede tyskerne.
Vi fangede fire af dem og sendte dem ned,
så kom vi om bag bunkeren, og hvad vi ikke dræbte...
...nogle undslap, fordi de løb fra os...
...men vi erobrede den bunker den dag.
Klokken 13, efter mere end seks timers desperate kampe,
var den tyske modstand begyndt at svækkes.
Og som eftermiddagen gik,
lykkedes det ingeniørtropper at lave en sikker passage gennem det lave vand,
bulldoze fem nye udgange fra stranden...
...og bygge en vej, som mænd og køretøjer kunne følge ind i landet.
Det kostede 35 ingeniører livet.
Det havde været den blodigste dag i amerikansk historie,
siden slaget ved Antietam i borgerkrigen.
Mange af de overlevende var i chok,
ude af stand til at fatte, hvad de havde været igennem...
...usikre på, hvad de havde opnået.
Mere end 2.500 amerikanske soldater lå døde på fransk jord.
Walter Ehlers' bror, Roland, var blandt de savnede.
Jeg tænkte på at lede efter min bror,
men da vi kiggede,
var der så mange ting nede på stranden,
at det ville have været som at lede efter en nål i en høstak.
Jeg regnede med, han enten var såret eller på et hospital,
og at de ikke havde nogen optegnelser.
Det tog fem uger, før Walter Ehlers fandt ud af,
hvad der var sket med hans bror.
Jeg så ham ikke dø.
Han blev dræbt, da han var på vej ned ad rampen på sin LCI.
Hele hans patrulje blev såret eller dræbt.
Jeg ville hellere være kommet tilbage uden lemmer
end uden min bror.
Så meget betød det for mig.
Det blev hos mig i over 50 år.
Jeg havde mareridt om det.
Han hjemsøgte mig hver nat,
han var pænt klædt på
og smilende, som han plejer,
vi havde en samtale, og så forsvandt han.
Eller han gik hen for at gøre noget og forsvandt.
På mindre end 24 timer
havde de allierede revet et 72 kilometer hul i Hitlers Atlantvold.
De havde mistet langt færre mænd end forventet.
Flere end 150.000 mænd var nu i land i Frankrig,
og flere mænd og mere udstyr og forsyninger
kom i land hver time.
Dette er Robert St. John i NBC's nyhedsredaktion i New York.
Mine damer og herrer,
hele natten er bulletiner strømmet ind fra Berlin,
som hævder, at D-dag er kommet,
hævder, at invasionen af Vesteuropa er begyndt.
"Da vi vaklede søvnigt ned i hallen for at besvare den kimende telefon,
noterede vi, at det var kort før kl. 3."
...voldsomme kampe mellem tyskerne og...
"Vi løftede røret i den tro, det var Sheriff Roberts,
som ville informere os om en ulykke.
I stedet var det fr. Lloyd Long, som spillede det feminine modstykke
til Paul Revere og sagde:
'Stå op, Al, og lyt til radioen.
Invasionen er begyndt.'"
...siger, den britisk-amerikanske landgang
fra havet og fra luften strækker sig over...
"Vi sad ved radioen i over en time,
og lyttede til de betagende meddelelser."
Tabene kan blive frygtelige.
"Og så gik vi i seng,
og lå der i lang tid
med opspilede øjne i mørket,
mens vi tænkte: 'Hvilke Rock County-drenge
lander mon på fransk jord i aften?'"
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Amerikanerne vågnede den 6. juni 1944
til avisoverskrifter og radiobulletiner.
Det var nyhederne, de havde ventet på.
Men der var ikke yderligere detaljer,
ingen live radiorapporter fra strandene.
Ingen vidste, hvor deres sønner, brødre og fædre var landet...
...eller hvordan det gik med dem.
DE ALLIEREDE LANDER I FRANKRIG!
I Philadelphia slog borgmesteren forsigtigt på Liberty Bell
for første gang i mere end et århundrede.
I New York holdt handlende på børsen
to minutters stilhed,
og vendte så tilbage til arbejdet,
og Dow Jones gennemsnittet røg i vejret med 142 point
til en ny årsrekord.
Major League Baseball aflyste alle kampe.
INVASIONSDAG - GUDSTJENESTER
Overalt ringede kirkeklokkerne og kaldte folk til bøn.
De knælede eller bøjede deres hoveder
i fabrikker, klasseværelser og offentlige parker.
I Waterbury blev der afholdt særlige messer
ved Immaculate Conception kirken.
Der var bønnetjenester ved Temple Israel,
ved Beth El Synagoge og i byparken.
I Sacramento bad arbejderne på Pacific Fruit Express Cannery
for 100 tidligere ansattes sikkerhed,
som nu var i militærtjeneste.
I Mobile den dag blev der ikke solgt alkohol,
og ved banegården
gik piger frem og tilbage på perronerne
og holdt morgenaviserne i vejret,
så rejsende soldater kunne læse overskrifterne.
Først og fremmest, en ny hurtig nyhedsoversigt
i den ottende time af invasionsdækningen.
Statsminister...
"Invasionsnyhederne kom roligt til Luverne.
...detaljerede oplysninger fra officielle kilder.
"Der var ingen fløjter, ingen sirener, ingen demonstrationer.
Ikke meget blev sagt.
Cafeer blev fyldt næsten til sidste ståplads,
som nyhederne kl. ti nærmede sig.
Mændenes ansigter var alvorlige, mens de lyttede til nyhederne,
men der var et smil af jubel,
da de hørte, at de allierede styrker var trængt 16 kilometer ind i landet.
En mor kom ind i cafeen,
rystede på hovedet
og skubbede kaffekoppen foran sig til side.
'Jeg vil bare lytte til radioen,' sagde hun.
Hendes dreng var sandsynligvis... der.
Man skulle ikke være synsk for at vide, hvad der var i hendes sind. Eller hjerte.
Den bøn, hun sagde da,
mens hun lyttede til speakeren,
blev multipliceret tusind gange og mere i Rock County
utallige gange den dag."
Den aften talte præsident Roosevelt til landet.
Almægtige Gud, vores sønner, vores nations stolthed,
har i dag kastet sig ud i en mægtig bedrift,
en kamp for at bevare vores republik, vores religion
og vores civilisation, og for at befri en lidende menneskehed.
Før dem lige og sandt.
Giv deres arme styrke,
deres hjerter fasthed, deres tro standhaftighed.
De får brug for Dine velsignelser.
Deres vej vil være lang og hård...
...for fjenden er stærk.
Han kan kaste vores styrker tilbage.
Succes kommer måske ikke med rivende hast,
men vi vil vende tilbage igen og igen,
og vi ved, at ved Din nåde,
og ved vores sags retfærdighed,
vil vore sønner triumfere.
"6. juni 1944, Det Filippinske Hav.
Klokken 18.30 her i aften
kom meddelelsen over højttaleren,
at de allierede var landet i Frankrig.
Alle jublede, da de hørte det.
Jeg vandt 40 dollars fra drengene, fordi jeg for nogen tid siden
væddede på, at invasionen ville starte omkring midten af juni."
James Fahey.
Orlogsgast James J. Fahey fra Waltham, Massachusetts,
var den yngste af fire forældreløse børn.
Hans brødre, John og Joe,
var i flåden ved Pearl Harbor, da japanerne angreb,
og havde overlevet.
James meldte sig det efterfølgende år,
og kom på den lette krydser Montpelier.
Imod flådens regler
nedskrev han, hvad der skete, hver dag han tilbragte ombord,
i en lille dagbog.
"Det var en god følelse, da jeg vaklede op ad landgangen
til skibet med min pose i den ene hånd
og madrasbetrækket fyldt med tæpper, madrasser osv.
over skulderen.
Endelig har jeg et hjem,
og det er endda et krigsskib."
Fahey gik til søs i håb om kamp,
og det fik han masser af som del af en kanonbesætning.
Montpelier nedskød japanske fly,
sank japanske skibe ud for Guadalcanal,
bombarderede det japanske forsvar ved Munda,
og overlevede en fjendtlig bombe og to torpedoer ud for Bougainville.
En uges tid efter at have hørt nyheden om D-dag
forberedte Fahey og Montpelier
sig igen til kamp.
MARSHALLØERNE
Hun var nu en del af en flåde på 800 skibe,
som sejlede mod det næste amerikanske mål i Stillehavet... Marianerne...
MARIANERØERNE
...en kæde af vulkanøer,
hvorfra amerikanske B-29 Superfortress bombefly
kunne begynde at angribe det japanske hjemland.
Flådens tre vigtigste mål i Marianerne
var Guam, Tinian og Saipan,
hvor marinesoldaterne ville lande først.
"Den 13. juni.
Om cirka 14 timer vil vi begynde at bombardere Saipan.
Vi er kun omkring 1.900 kilometer fra Tokyo.
Jeg tror, jeg vil gå ned og købe slik.
Slik har været vores gamle standby,
når vi ikke har noget at spise ved kampstationer i mange timer."
Saipan var ulig mange af de små, flade koralatoller,
marinesoldaterne havde erobret.
Den var 23 kilometer lang, havde alle slags terræn
og blev forsvaret af mere end 30.000 japanske tropper.
Den var også hjem
for et sted mellem 16.000 og 20.000 japanske civile.
Beskydningen af Saipan fortsatte i to dage.
Blandt marinesoldaterne i fjerde division, som skulle i land,
var korporal Alvy Ray Pittman fra Mobile, Alabama.
Han havde arbejdet som tømrer sammen med sin far,
men besluttede at slutte sig til marinekorpset.
Jeg havde besluttet mig,
jeg ville have deres sejeste job.
Og jeg var bange for, at krigen skulle slutte, før jeg kom derover.
Så jeg blev marinesoldat.
De sendte mig til Parris Island til bootcamp.
Og jeg kan huske, at da jeg gik ind,
stod alle de fyre ude på græsset.
De sagde: "Du kommer til at fortryde det."
Ray Pittman var i den første bølge,
en del af et 16-mands nedrivningshold, som skal ødelægge fjendens støttepunkter,
uanset hvor de findes,
ved brug af sprængstoffer, granater og flammekastere.
Man tænker aldrig på, om man selv bliver såret.
Man tænker på, at ens venner måske vil komme til skade.
Og man spekulerer på, hvem det bliver.
Jeg tænkte aldrig på, at jeg selv kunne komme til skade.
Selvfølgelig, når...
...projektilerne begynder at ramme ens amtrak på vej ind,
så ved man, det kan ske.
Flådebombardementet var mislykkedes.
Koncentreret Japansk mortér- og artilleribeskydning
regnede ned blandt amtraks'ene
og på mændene, der kæmpede for fodfæste på stranden.
Alle fire kommandører af angrebsbataljonerne
blev ramt inden for få minutter.
Ved aftentiden var 20.000 marinesoldater kommet i land,
men de kunne ikke komme videre.
Japanerne planlagde at fastholde amerikanerne,
indtil deres egen flåde kunne ankomme fra Filippinerne
og tilintetgøre dem.
På trods af granatregnen
kæmpede marinesoldaterne sig langsomt væk fra stranden.
Jeg ved, at jeg var meget bange...
...og at miste en masse venner rammer virkelig en.
Det er virkelig svært for mig at beskrive,
hvordan jeg følte det hele tiden,
for der sker noget hver dag,
og man er så træt, at man knap kan løfte sine øjenlåg.
Og der sker noget,
man bliver sendt hen for at sprænge bunkere her og der.
Man vågner op og går ud og gør sit job.
Men det er svært for mig at sige, hvor slemt det var... hvad jeg følte.
Kampen om Saipan var lige begyndt.
Santo Thomas, Manila.
"Rygtet om, at den japanske hær ville overtage lejren, var sandt.
Hvis vi troede, vi havde grund til at klage over,
hvor forfærdeligt vores liv var i en koncentrationslejr,
skiftede vi snart mening,
vi havde været på en skovtur indtil da.
Fra nu af skulle vi være ligesom militære krigsfanger
og ikke civile fanger."
Sascha Weinzheimer.
Efter den japanske hær overtog kontrollen
af Santo Tomas-lejren i Manila på Filippinerne,
havde de taget propagandabilleder af nogle af fangerne
for at vise, hvor godt de blev behandlet.
Sascha Weinzheimer og hendes lillebror
blev tvunget til at posere for fotografen.
Tingene var ikke, som de så ud.
For 11-årige Sascha, hendes familie og 4.000 andre civile fanger,
var livet gået fra slemt til værre.
Fanger, herunder børn, blev tvunget til at bukke for officererne
og blev slået, hvis de ikke bukkede dybt nok.
Mad og forsyninger fra venner udenfor lejren blev afskåret.
Der var ikke mere kød, kun ris og tørret fisk.
"Så næsten alt blev taget fra os med det samme.
Vi begyndte at forstå, hvor slemt det kunne være.
Selvom mor og far sagde, at vi børn
skulle spise op,
fordi dagen ville komme, hvor vi måske havde meget lidt at spise,
troede vi ikke rigtigt på dem."
At være uden mad, tror jeg,
er en af de værste ting, for uden mad fungerer intet.
Vi lå i sengen, i skuret... vi boede i et skur...
...jeg havde en madras på gulvet,
min mor, min far og min søster havde én madras,
og min bror havde en lille madras.
Og vi lå der.
Vi måtte gå tidligt i seng på grund af mørklægning.
Vi plejede at ligge ned på gulvet
og stikke fingeren i maven
og føle vores rygrad.
Vi sagde: "Ja, jeg kan mærke min rygrad."
Det var en leg.
Det var legene, vi legede hele tiden.
Og ironisk nok hjalp det.
I slutningen af foråret 1944
modtog John og Glennie Frazier fra Fort Deposit, Alabama,
et telegram fra Krigsministeriet.
Deres søn Glenn havde været savnet i kamp på Filippinerne
i to smertefulde år,
og da intet var blevet hørt fra ham siden maj 1942,
blev han nu officielt formodet død.
Frazier var blevet soldat i 1941,
dels fordi han troede, at den unge kvinde, han elskede,
elskede en anden.
Han tog fejl.
Hun havde været loyal mod ham hele tiden.
Nu, efter de seneste nyheder,
begyndte hun at opgive håbet om nogensinde at se ham igen.
Men Glenn Frazier var stadig i live,
fange hos japanerne.
Når jeg tænkte på mit hjem,
tænkte jeg på de ting, jeg savnede mest,
såsom is og kartoffelsalat og ambrosia,
som min mor plejede at lave til jul.
KRIGSFANGE
Og selvfølgelig tænkte jeg altid på,
om vi ville komme hjem.
Men der kom et tidspunkt, hvor vi var så svage...
Der var en tid, hvor jeg var så svag,
at jeg ikke engang kunne huske, om jeg havde søstre eller brødre.
Jeg huskede ikke deres navne.
Der kommer et tidspunkt, hvor man tænker: "Havde jeg mon et hjem...
Havde jeg et hjem, havde jeg en familie?"
Frazier havde været tæt på at dø flere gange.
Han havde udholdt Bataan Dødsmarchen og mareridtsagtige tilstande
på Camp O'Donnell og i Bilibid-fængslet på Filippinerne,
og han var blevet tvunget til at lave slavearbejde
i fangelejre i selve Japan,
hvor han havde overlevet dobbelt lungebetændelse, tortur,
en uges isolation i et tildækket hul
og bank så hyppige, at de blev rutine.
En gang, han ikke løftede fødderne højt nok,
mens han marcherede, stak en vagt en bajonet i hans knæ.
Der gik betændelse i og til sidst koldbrand,
og dr. Campbell, som var vores amerikanske læge der,
havde kun jod at behandle mig med.
Jeg holdt en kop
for at opsamle blodet,
og han skar såret op med en lommekniv for at komme til stedet,
hvor han hældte rent jod ind for at dræbe koldbranden.
De overvejede at amputere mit ben.
Jeg sagde til dr. Campbell, at jeg hellere ville dø end have benet amputeret.
Så han kæmpede, og vi vandt.
På et tidspunkt var der kun et sted bagpå mit ben,
omkring halvanden tomme på tværs,
hvor kødet var normalt.
Resten af det var råddent.
Jeg kunne åbne såret og se knoglen.
Fraziers ben helede til sidst, og han vendte tilbage til arbejdet
på havnefronten i Tanagura,
hvor han og hans venner gjorde, alt de kunne
for at sabotere den japanske krigsindsats.
De risikerede livet for at bore huller i bunden af olietønder,
hælde sand i benzintanke, ødelægge maskiner,
ødelægge en dok og løsne blokke,
således at en ubåd under reparation
gled ned i bugten med oversiden nedad.
Og gennem det hele tænkte Frazier på sit hjem
og den pige, han stadig håbede at se igen.
Men det, der virkelig holdt mig i gang, var ønsket om at se, om hun endnu var der,
og om jeg stadig i mit hjerte var vild med hende,
udover at jeg ønskede at leve.
Jeg ønskede ikke, at mit lig skulle skubbe japanske margueritter op.
Sådan tænkte jeg:
"De får et pokkers besvær med at få mig i en kiste."
Ti dage efter D-dag
skyllede der stadig lig op på Omaha Beach,
og fordi gravregistreringsholdene
var gået ind i landet med de fremrykkende tropper,
samlede ingen dem sammen til begravelse.
Til sidst gjorde mænd fra Quentin Aanensons eskadrille
jobbet selv.
De hentede ligene med lange stænger,
dækkede dem til med drivtømmer gennemvædet med benzin
og brændte dem.
Et par dage senere kiggede Aanenson ned fra klippen
og så, at problemet ikke var blevet løst.
"Flere lig lå og rullede i brændingen," huskede han,
som den Engelske Kanal fortsatte med at give sine døde fra sig."
Aanensons hold var for nylig flyttet
til Fremrykket landingsbane A-1,
en nybygget flyveplads nær Omaha Beach.
Deres mission var at give tæt luftstøtte
til amerikansk infanteri og panser, som kæmpede sig vej ind i landet.
I juni 1944
dominerede de allierede i luften.
Når tyskerne på jorden vovede sig ud på åbent terræn,
blev de beskudt og bombet
af amerikanske P-47 Thunderbolts,
den slags fly, Aanenson fløj.
Angreb så ubønhørlige, at tyskerne kaldte dem
"stålvejr."
Det var på en af mine meget tidlige missioner,
at jeg først vidste, jeg havde dræbt mænd.
Vi fangede en gruppe tyskere, der var på en vej
i et område uden træer,
så der var intet ly.
Og vi fangede dem, før de kunne komme væk fra vejen
og løbe mod grøfterne.
Jeg husker den virkning, det havde på mig,
da jeg så mine kugler sønderrive dem,
og vi havde så megen ildkraft,
at ligene fløj...
...nogle meter,
og mens jeg gjorde dette,
vidste jeg, at det var mit job.
Jeg var blevet trænet til at gøre det,
og jeg håndterede det fint.
Men da jeg kom hjem
til basen i Normandiet og landede...
...fik jeg kvalme.
Jeg måtte tænke over, hvad jeg havde gjort.
Det ændrede ikke min beslutning den næste dag.
Jeg gik ud og gjorde det igen.
Og igen og igen og igen.
"23. juni 1944.
Dette normanniske landskab
ligner præcis den rige, milde jord
i det østlige Pennsylvania.
Det er for vidunderligt smukt til at være skueplads for krig.
En dag vil jeg gerne dække en krig i et land,
der er så grimt som selve krigen."
Ernie Pyle
Normandiets skønhed var bedragerisk.
De allierede planlæggere havde ikke forstået landskabet,
deres mænd skulle kæmpe sig igennem,
før de kunne begynde at drive fjenden ud af Frankrig.
Normandiet var et tæppe af små, uregelmæssigt formede marker,
adskilt fra hinanden af hække,
1,2 meter høje jordvolde, med tætte hække,
hvis sammenfiltrede rødder gjorde dem til naturlige befæstninger,
som var umulige at se ind i
fra en mark til den næste.
I et område, der kun målte tre gange seks en halv kilometer
var der 4.000 sådanne marker.
Her og der snoede gamle sunkne vognspor
sig mellem hækkene,
ideelle til bagholdsangreb og ofte skjulte fra luftangreb
af overhængende træer.
Tyskerne udnyttede det til fulde,
Amerikanske Shermantanks kunne ikke trænge igennem hækkene,
og når de forsøgte at rulle over dem,
udsatte de deres ubeskyttede underside for dødbringende beskydning.
Hver mark blev, hvad journalisten Ernie Pyle kaldte
"en separat lille krig," for det meste udkæmpet af kompagnier af riffelskytter.
Tyskerne var gode soldater.
De var ikke nemme at drive tilbage, der eller noget andet sted, jeg så dem.
Man må respektere dem for at være fremragende soldater.
De var sgu for gode,
ellers ville de ikke have voldt så meget besvær.
Fremgang blev målt i meter.
Nu var tempoet meget langsommere,
end kommandørerne havde forventet,
og prisen i døde og sårede var langt højere.
Ubevæbnede C-47, fragtfly tømt
for at give plads til så mange bårer som muligt,
fløj de hårdest ramte til hospitaler i England,
kun 20 minutter væk,
og vendte så om efter flere.
Emily Lewis var en af hundredvis af sygeplejersker,
som gjorde alt, hvad de kunne for de sårede.
Alle de sårede soldater var dødsens bange.
Virkelig skræmt fra vid og sans.
Jeg krammede dem med tårer i øjnene.
SYGEPLEJERSKE
Det får mig til at græde at tænke på det.
Jeg fik dem om bord på mit fly, talte til dem.
Nogle af dem var...
...så bange...
...at jeg bare måtte holde om dem.
Jeg var 23,
og de var 22, 21, 24, 18.
Det var bare... forfærdeligt.
Men det skulle gøres, ikke?
Den 1. juli
var hundredtusinder af soldater landsat.
Cotentin-halvøen og havnen i Cherbourg var blevet indtaget,
og brohovedet var over 115 kilometer langt.
Men efter tre ugers kamp
forblev det højst 32 kilometer dybt.
Planen om at befri Frankrig var gået i stå.
General Bradley frygtede, at medmindre der skete noget drastisk,
ville de allierede opleve den samme slags skrækkelige hårdknude,
som man oplevede under Første Verdenskrig.
For at undgå katastrofe, måtte hans mænd ud fra hækkene,
ud på det åbne land,
de amerikanske panserkøretøjer behøvede.
Regionen lige uden for byen Saint-L var,
hvad Bradley havde i tankerne.
Det var kun 25 kilometer væk,
men for hans udmattede mænd
virkede det ligeså fjernt som deres endemål...
...Tyskland.
Under krigen tænkte man hele tiden,
at livet ikke kunne begynde, før det her var overstået.
Man skulle bare gense
alle drengene, som man havde kendt, og været glad for,
og vide, at de var sikkert hjemme.
Især for mig. Jeg var ikke gift,
så jeg så stadig frem til mit kommende liv,
men jeg vidste ikke, hvem jeg ville dele det med.
Men jeg følte, at hvis jeg bare kunne få min bror Sidney hjem igen...
Faktisk talte jeg med en
af mine gamle kærester for to år siden,
og jeg sagde: "Hvorfor friede du ikke til mig?"
Han sagde: "Du ville ikke have lyttet til mig.
Før du fik Sydney hjem,
ville du ikke have lyttet til nogen."
Og han sagde: "Da det skete,
havde jeg ikke længere modet."
"Søndag den 18. juni, ud for Saipan.
Alle mænd stod op kl 4.45.
Jeg sov sødt i aftes,
selvom det kun var i cirka seks timer.
Vi havde gudstjenester ovenpå i morges,
selvom vi er så tæt på Japan,
og den japanske flåde kunne være tæt på."
James Fahey.
Den japanske flåde var tæt ved.
Viceadmiral Jisaburō Ozawa havde formuleret en ny plan
til at ødelægge de amerikanske landstyrker,
som kæmpede sig ind i landet på Saipan,
og den amerikanske flåde ud for kysten.
Han ville sende bølger af krigsfly fra hangarskibe mod flåden,
og derefter forstærke den japanske garnison på øen.
"Vores imperies skæbne afhænger af denne ene kamp," sagde han.
"Alle må give alt, hvad de har."
Men amerikanerne havde opfanget kodede meddelelser
og vidste, de var på vej.
Hundredvis af fly lettede for at møde japanerne.
Slaget i det Filippinske hav
blev det største hangarskibsslag i Stillehavet,
næsten fire gange så stort som Midway.
Det var klart, at amerikanerne nu havde et overtag.
Deres piloter var bedre trænet end fjendens.
Deres fly var også bedre.
Og de havde dobbelt så mange af dem.
Maurice Bell, som havde arbejdet på et skibsværft i Mobile inden indkaldelsen,
og som havde sluttet sig til flåden i stedet for hæren,
fordi, sagde han, han ikke havde lyst til at sove i et hul i jorden,
tjente som skytte
ombord på den tunge krydser USS Indianapolis,
nu den 5. Flådes flagskib.
Jeg sad deroppe med kikkerten,
og pludselig så jeg et torpedofly
dykke ned mod skibet lige bag os.
Og, netop da han affyrede sine torpedoer,
eller var klar til at affyre, blev han ramt.
De skød på ham.
Flyet rullede rundt og styrtede ned.
Fem sekunder efter ham var der en til.
De ramte ham, og han styrtede.
Fem sekunder senere kom der en tredje,
de ramte ham, og det bragte flyet
i en spiral, torpedoerne faldt ukontrolleret.
ramte vandet og flyet styrtede.
Jeg så det hele gennem min kikkert.
Amerikanerne mistede 29 fly den dag,
men de nedskød mindst 273.
Amerikanske ubåde sank også to japanske hangarskibe.
De, som deltog i den ensidige forestilling,
huskede det som "Det store Marianer-skydegalleri."
"Tirsdag den 20 juni.
Kl. 16 i eftermiddag
fik vi de gode nyheder, vi havde ventet på.
Den japanske flåde flygter fra os med kurs mod Filippinerne.
Vi har sat farten op og forfølger dem."
Sent den følgende dag fik amerikanske spotter-fly
øje på den flygtende fjendes flåde.
Inden for ti minutter var 216 amerikanske krigsfly lettet
fra hangarskibene for at angribe den,
selvom det var ved at blive mørkt
og brændstoffet nok ville slippe op, før de vendte tilbage.
Amerikanerne sank ét hangarskib...
...og beskadigede tre andre alvorligt,
tilintetgjorde yderligere 65 japanske fly
og vendte så kursen hjemad.
"Tiden slæbte sig af sted, mens vi ventede på vores piloter.
Alle krydsede fingre og håbede på det bedste.
Det var som at vente i dødshuset på en benådning.
Så skete der noget, der aldrig før er sket i krigstid.
Alle skibene i denne enorme flåde tændte deres lys,
og blus blev kastet i vandet.
Det ville gøre det nemmere at lande,
og hvis de ramte vandet, kunne de reddes."
Kun 20 amerikanske fly vendte ikke hjem,
men 80 gik tabt inden for synsvidde af hangarskibene,
spruttende ned i havet, eller også styrtede de ned på dækkene.
Alle undtagen 49 piloter og besætningsmedlemmer blev reddet.
"En stor indsats blev gjort for at redde vores piloters liv.
Japserne ville aldrig gøre noget tilsvarende."
"Luverne, Minnesota.
Vi har fået et par breve fra drengene ude i det sydlige Stillehav,
som beder om flere spalter, der beskriver
livets gang tilbage i Rock County.
Dette skrives om aftenen den fjerde juli,
den roligste fjerde juli, Rock County har haft i mange årtier.
Først hejste folk deres flag,
enten derhjemme eller i deres forretning.
Der har aldrig været så mange flag at se i Luverne.
Ved middagstid gik folk ned til parken,
nede ved floden, under de store træer.
Nogle af de andre, med deres ældre, var optaget af at spille softball.
De gamle bevægede sig mod Hesteskokast-hovedkvarteret.
Så langt væk som motorvejen kunne man høre
det velkendte 'klink' af skoene, der ramte stålpinden."
Den fjerde juli 1944
var flere end en million mænd landet i Normandiet
og kæmpede for at gøre fremskridt blandt hækkene.
Den uge kastede britiske fly 2.500 tons bomber over Caen,
som en begyndelse til det tredje forsøg på at vriste byen fra tyskerne.
Over 2.000 franske civile blev knust eller sprængt i luften,
og tyskerne var faldet tilbage til nye defensive positioner
lige syd for, hvad der var tilbage af byen.
I mellemtiden, på Østfronten,
havde Den Røde Hær omringet 28 tyske divisioner i Hviderusland
og dræbt 40.000 mænd, da de forsøgte at kæmpe sig vej ud.
De indtog derefter Minsk, hovedstaden i Hviderusland,
og med den mere end 2.000 kampvogne og 150.000 fanger.
Winston Churchill skrev til Josef Stalin,
hvis land havde lidt mest på grund af tyskerne:
"Fjenden brænder og bløder på alle fronter på en gang...
...og jeg er enig med dig i, at dette skal fortsætte til enden.
Vi sagde, den fjerde var en stille dag.
Der var ingen spænding... ingen taler, ingen parader, ingen bandmusik.
Alle tilbragte dagen stille og roligt,
men de tænkte alle på jer drenge...
...de håbede og bad til, at dette skal blive
den sidste fjerde juli, I tilbringer væk hjemmefra.
Det er om historien om, hvordan det går hjemme."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
"I dag er den fjerde juli,
og en god måde at fejre det på er ved at dræbe japsere.
Vi skød stjernegranater hele sidste nat og hele formiddagen indtil dagslys i dag.
Det regnede et stykke tid i morges.
I går og i dag gav vores artilleri på stranden
japserne et forfærdeligt bombardement.
Press News sagde,
at i de første par uger af kampen på Saipan
blev mere end 6.500 japsere dræbt.
Der er en meget stærk lugt fra stranden.
Det lugter som brændt kød."
Den japanske soldat
er nok den sejeste soldat, der kæmpede i Anden Verdenskrig
næst efter marinekorpset.
Og de var seje.
Hvis man omringer en, bliver han ved med at kæmpe.
Omringer man 50.000 tyskere, så overgiver de sig.
Eller italienere, de overgiver sig.
Men omringer man én japaner, bliver han ved med at kæmpe.
Han bliver ved med at skyde, til man dræber ham.
Og de havde kun ét mål... at dræbe en.
De japanske tropper på Saipan,
nu uden håb om undsætning eller forstærkninger,
var fast besluttet på at dø i stedet for at overgive sig.
Amerikanske styrker havde ryddet flyvepladsen
og påbegyndt en langsom, pinefuld march mod nord,
mens de prøvede at undgå at dræbe japanske civile,
når de drev japanske tropper ud fra deres gemmesteder.
Igen og igen kastede japanske soldater sig
mod de amerikanske geværer, mens de råbte: "Banzai!"
Tilsyneladende villige, endda ivrige, efter at dø for kejseren.
Vi hørte japanerne snakke og drikke
og klinke med flasker.
Og vi vidste, der kom en.
Men de angreb os,
og vi havde maskingeværer sat op til at levere krydsild i alle retninger.
De måtte igennem krydsilden, før vi begyndte at skyde,
men nogle af dem kom igennem.
Jeg havde en, der angreb mig med en bajonet,
jeg skød ham i ansigtet,
og han faldt ned i skyttegraven hos mig,
og blødte ud over mine bukser,
og bajonetten ramte mellem min arm og mit bryst.
Vi var nær døde begge to.
Før daggry den 7. juli,
foretog japanerne et endeligt banzai-angreb.
Tre tusind mænd, nogle tvunget op fra deres hospitalssenge
knap nok i stand til at gå,
mange bevæbnet kun med køller, sten og skovle,
angreb de amerikanske linjer.
Bulldozere begravede alle undtagen en håndfuld af dem næste morgen.
Det var det største banzai-angreb i Stillehavskrigen.
Vi betragtede japanerne som ulig os på en mystisk måde.
Vi vidste, de ville kæmpe til døden,
hvor vi sandsynligvis ville have overgivet os.
Vi begyndte at forstå, selvom jeg ikke tror, vi...
...fik megen information om fængselslejrene,
men vi havde lidt,
og vi vidste, at de var i stand til grusomhed og sadisme
på en måde, som vi håbede, vores folk ikke var,
selvom jeg aldrig har været sikker på, hvad amerikanerne ville gøre
i den samme situation.
Den 10. juli blev Saipan officielt erklæret "sikret."
I løbet af næsten fire ugers kampe
var 16.525 amerikanere blevet dræbt eller såret
eller rapporteret savnet.
Det var det mest dødbringende slag i Stillehavet.
Blandt dem var der flere sorte marinesoldater,
der endelig havde fået lov til at kæmpe.
"Negersoldaten er ikke længere på prøve," sagde marinekommandanten.
"De er marinesoldater, slut."
Næsten 30.000 japanske soldater var også døde.
I de sidste dage af kampen var godt 4.000 skrækslagne japanske civile,
mest kvinder og børn,
flygtet til øens nordlige spids,
en højslette kaldet Marpi Point.
Deres regering havde overbevist mange af dem om,
at det var deres pligt at begå selvmord
for at undgå at falde i hænderne på de grusomme amerikanere,
og den håndfuld japanske soldater, som havde overlevet,
var parat til at skyde dem, hvis de tøvede.
Marinesoldater risikerede deres liv for at standse vanviddet.
Japansk-amerikanske tolke med megafoner
bønfaldt civile om at give op.
Men mere end 1.000 blev enten dræbt af japanske tropper
eller valgte selvmord.
Da vi kom ned til enden af øen,
sprang de ud fra klipperne ved Mardi Point.
De troede, vi ville æde dem.
At vi ville dræbe og æde dem.
Sådan noget.
Det er bare den japanske mentalitet...
...de vil ikke tages til fange.
Jeg gik aldrig ned for at se ved foden af klippen,
men det må have været et rod.
Et par japanske soldater besluttede at svømme til havs i stedet for
at overgive sig.
De ville dø alligevel,
vi kunne ligeså godt skyde dem.
Så vi skød på dem derfra.
Vi kunne høre kuglerne ramme omkring dem, og af og til blev en ramt.
Men det var svært at ramme deres hoveder.
"Søndag den 16. juli.
Det var en varm, solrig dag, selvom det regnede under gudstjenesten.
Det var første gang, jeg var i kirke
og så lig flyde forbi.
Det er normalt at se mænd, kvinder og børn flyde.
Der må være tusindvis af japsere i vandet nær Saipan.
Skibene sejlede bare over dem."
Amerikanerne indtog derpå Tinian og derefter Guam,
den første amerikanske besiddelse, der blev tilbageerobret.
Marianernes fald
og tabene hos den japanske flåde i Det Filippinske Hav
tvang Hideki Tojo til at træde tilbage som japansk premierminister.
Hans efterfølgere... først en general,
derefter en admiral, svor at ville kæmpe videre.
MARIANERØERNE
Japanerne havde opnået én ting...
Deres soldater og civiles villighed til at dø i stedet for at overgive sig
havde gjort de Allierede planlæggere bevidst om de blodsudgydelser,
der helt sikkert ville ledsage invasionen af det japanske hjemland.
Den første mand, jeg dræbte.
Jeg var sergent dengang.
Jeg anførte en lille patrulje,
og jeg kastede et tilfældigt blik på den næste bakke,
og jeg så en tysker.
Så jeg signalerede til mændene,
som alle blev stille, og jeg sagde: "Han er min."
Jeg justerede omhyggeligt mit riffelsigte,
fik vinden,
trykkede på aftrækkeren, og bang!
Man skulle tro, at i det øjeblik,
efter at have dræbt et menneske, ville man føle lidt anger.
Jeg følte... glæde.
Og mændene applauderede.
"Du var fantastisk, Dan."
Det var tidligt i krigen,
og vi var blevet trænet til at dræbe fjenden.
Han var ikke en god person, han var en ond person.
Så man følte, man havde udrettet noget.
Før jeg blev soldat,
sang jeg i kor. Jeg var søndagsskolelærer.
"Du må ikke slå ihjel" var virkeligt for mig.
Og her dræbte jeg en person uden at føle anger.
Roms fald, lige før D-dag, havde boostet moralen,
men kampene i Italien var ikke forbi.
De allierede havde ikke ødelagt den tyske hær,
og mens den trak sig tilbage, sendte Hitler forstærkninger,
fast besluttet på, at de allierede skulle betale
for hver centimeter land, de erobrede.
Blandt amerikanerne i tættest forfølgelse
var de japansk-amerikanske mænd
fra det 442. Regimental Combat Team, lige fra træning
og ivrige efter at bevise deres loyalitet for regeringen,
der havde tvunget så mange af dem og deres familier i interneringslejre.
Det havde ikke været let at overtale militæret
til at give dem en chance.
Eisenhowers personale havde afvist ideen om japansk-amerikanske tropper,
men General Mark Clark, kommandør for Femte hær i Italien,
havde sagt, at han ville "tage enhver, der vil kæmpe."
Mænd fra 442.
kæmpede sammen med den kampvante 100. infanteribataljon,
som mest bestod af japansk-amerikanere fra Hawaii,
som havde været i Italien i månedsvis.
De havde kæmpet så tappert og mistet så mange mænd,
at de blev kaldt "Purple Heart-Battalionen."
De nyankomne fra 442.
og de kampvante overlevende fra 100.
blev bedt om at stå i spidsen
for den Femte hærs fremrykning mod nord fra Rom.
Blandt dem var to mænd fra Sacramento,
hvis familier stadig var bag pigtråd i USA.
Det var den sidste samling omkring lejrbålet, vi havde,
før vi kom under beskydning,
og vores kompagnichef
stillede sig op foran os japansk-amerikanere
og sagde: "Vi vil komme under beskydning,
og den første af jer,
der vender om og løber den anden vej,
skyder jeg."
Jeg sagde: "Det må jeg nok sige.
Man må aldrig sige sådan til en japaner,
for det er et meget nedsættende udtryk."
Menig Robert Kashiwagi
bevogtede en korsvej, tyskerne først havde forladt for nylig,
da han kom under beskydning for første gang.
Det var en forfærdelig situation at komme i,
fordi den korsvej var et mål for tyskerne.
-Parat. -Fyr!
Vi var fanget i den spærreild.
Granater eksploderede overalt omkring os.
Vi havde ikke tid til at grave et skyttehul.
Vi gravede hullet med vores næser,
mens vi prøvede at få hovedet ned under jorden.
Den hvide kaptajn, der havde fornærmet mændene i 442.,
var ikke længere med dem.
En granat faldt,
dræbte hans førstesergent,
hans runner og en radiomand for øjnene af ham.
Kaptajnen fik granatchok.
Han rystede og blev fuldstændig hvid,
og han var knap i stand til at gå.
De måtte næsten føre ham ud.
På grund af vores indsats var der to tyskere... unge mænd...
...dræbt i kamp,
døde på siden af en bakke,
og det påvirkede mig voldsomt.
De var omkring 19 år,
på alder med mig, og jeg tænkte:
"Hvis det havde været hjemme,
kunne vi have været skolekammerater."
Det var min første dårlige oplevelse i krigen,
at se en død fjende og erkende hans ungdom,
og at dette ikke burde ske.
Det ramte mig.
I løbet af de næste uger
udmærkede japansk-amerikanere sig
ved Belvedere, Sasetta,
Castellina, Pastina,
Loranzana, Luciana.
Den 442. og 100. kæmpede så godt og så hårdt,
at da general Mark Clark førte sine mænd
ind i den vigtige by Livorno,
insisterede han på, at de skulle marchere lige bag ham.
Nu ville alle have dem.
Snart var de tilbage i kamp igen.
Fyr!
Sergent Daniel Inouye fra Honolulu, Hawaii,
var i E-kompagniet, 2. bataljon.
Den her oplevelse var så dårlig, at jeg måtte tale med præsten.
Vi havde netop angrebet en bondegård,
og jeg løb derop,
og ganske rigtigt var der tre tyskere,
to døde og en levende.
Han lænede sig op mod muren.
Han talte på tysk, og jeg taler ikke tysk.
Han sagde: "Kamerad,"
og han havde hånden oppe... for at overgive sig.
Så pludselig
stak han hånden ind i jakken,
og den eneste konklusion, jeg kunne nå i øjeblikket,
var, at han ville trække... en pistol.
Så jeg reagerede næsten instinktivt
og slog ham i ansigtet med min riffelkolbe.
Og hans hånd fløj ud,
og i hånden var der en stak fotografier.
Han ville vise mig billeder af sin kone og børn.
Sådan er krigen.
TILBAGE I LIVE I "45"
KURS MOD TOKYO
Under krigen var det svært at holde styr på sine kære.
Posten var meget langsom.
Og i nyhedsmedierne, selvom man kendte
kompagniet og troppen og alt det,
blev det ikke offentliggjort i detaljer,
så man kunne præcisere, hvor de var.
2.359 amerikanere dør i erobring af Saipan
Yankees døde: 15.053. Japanere døde: over 20.000
Man vidste det aldrig.
Det levede vi med.
Det var en del af vores rolle.
"Luverne, Minnesota.
20. juli 1944.
Det rygtedes,
at der var kommet et telegram
efter kl. 18 sidste fredag
til hr. og fr. Ray Lester fra Magnolia.
Ray Lester hørte om det, og hans hjerte var tungt.
Han begyndte at gå ned ad gaden.
På vejen mødte han Scotty Dewar, depotagenten.
'Hvem af dem er det?' spurgte Lester,
for der var fire drenge at bekymre sig om i den familie.
Menig Kermit Lester dræbt i kamp i Stillehavskrig
Efter at have fået det at vide, gik han bedrøvet hjem
for at sige det til sin kone.
Og der var en smuk gestus ved dansen i Magnolia den aften.
Da publikum hørte nyheden, blev dansen straks standset
af respekt for mindet om marinesoldaten,
der døde på Saipan."
De herrer i de væbnede styrker, dette er gangsteren fra Hoboken.
Jeg har en sang til jer.
Jeg hedder Sinatra, og jeg håber, I kan lide den.
Vi sad i vores teltområde
i æbleplantagen i Normandiet
og diskuterede, hvad de burde have betalt os
for at gøre, hvad vi havde gjort den dag.
Først blev vi enige om, at vi ville have gjort det for 1.000 dollars pr. mission,
men mindre end ti dage senere
var vores tab steget kraftigt,
og vi besluttede, vi ikke ville have gjorte det
for mindre end 10.000 dollars pr. mission.
Og jeg tror, at værdien helt forsvandt ud af radarskærmen
inden udgangen af juli, for man kunne umuligt
være nok af en lejesoldat,
blive betalt nok,
til at gøre, hvad vi gjorde frivilligt.
I ugerne efter D-dag
fortsatte piloterne, herunder Quentin Aanenson,
med at flyve deres missioner
over Normandiets marker og hække hver dag.
De prøvede at fokusere på den hjælp, de gav mændene på jorden,
og undgå at tænke for meget
på tabene i deres egne rækker.
Løber til en hæk tværs over engen for at rydde den for nazister.
Fjendens position er sprængt, og tyskerne har fået nok,
så ud kommer det hvide flag til overgivelse,
flere fanger taget i fremstødet
mod den vigtigste by Saint-Lô.
Som infanteriet rykker fremad, bliver vejen ryddet
af kampvognene og det tunge artilleris mægtige kraft.
Den 18. juli blev Saint-Lô...
...eller hvad der var tilbage af den efter seks ugers bombning...
...taget af amerikanerne.
General Bradleys styrker havde endelig nået den linje,
de allierede planlæggere troede, han ville nå
kun få dage efter D-dag.
Han var nu klar til at sende sit panser
brølende gennem de tyske linjer udenfor byen.
Men først blev krigsfly kaldt ind for at sprænge en åbning.
Operationen blev kaldt "Cobra."
Korrespondenten Ernie Pyle var på jorden
i et smadret fransk bondehus
sammen med officerer fra 4. infanteridivision.
"De første fly
i masseangrebet fløj ind over lidt før kl. 10.
Det var kampfly og dive-bombefly.
Vi stod på gårdspladsen
og så dem komme næsten lige ned fra himlen."
Og så dronede en ny lyd gradvist i vores ører,
en dyb, altomfattende lyd
uden toner,
bare en fjern, gigantisk bølge af dommedagsagtig lyd.
Det var de tunge bombefly, som nærmede sig med en frygtelig langsomhed
i formationer på 12, tre formationer i hver gruppe,
og i grupper, der strakte sig ud over himlen.
Det virkede endeløst.
Og så kom bomberne.
Det begyndte oppe foran som knitren af popcorn
og svulmede næsten øjeblikkeligt op til en vild, monstrøs larm,
der så ud til at ødelægge hele verden omkring os."
Bomberne fortsatte med at falde i halvanden time.
Den lyse dag blev mørk af røg, huskede Pyle,
og det stadige brøl syntes at fylde "al pladsen til larm på jorden."
To dage senere, den 27. juli,
strømmede Den første hær gennem det nyåbnede hul i de tyske linjer,
ud i landet bag hegnene.
I ugevis havde amerikanerne på jorden
følt sig heldige, hvis de vandt 900 meter på et døgn.
Snart ville de nå op på 65 kilometer
i samme tidsrum.
Tyskerne vaklede.
Den 7. august stoppede amerikanerne et kontraangreb ved Mortain,
og tvang efter fem dages kamp tyskerne til at trække sig tilbage.
Så, den 15. august, i den sydlige del af Frankrig,
landede amerikanske og Frie franske styrker,
spredte sig ud i alle retninger og begyndte at rykke nordpå.
Den følgende dag indvilligede Hitler modvilligt i
at trække sin hårdt ramte Syvende hær ud af Normandiet.
Den begyndte et desperat tilbagetog mod Tyskland.
De allierede indhentede dem nær byen Falaise.
I tre dage
beskød de allierede de flygtende mænd...
...fra jorden og fra luften.
Firs tusind tyskere løb den frygtelige spidsrod.
Mindst 10.000 døde,
så mange, at piloterne i spotterflyene
100 meter eller mere over slagmarken
fik kvalme af stanken.
Så mange, at efter beskydningen var stoppet,
huskede general Eisenhower:
"Det var muligt at gå hundrede meter eller mere ad gangen
uden at træde på andet end dødt og rådnende kød."
Jeg havde fanget en flok tyskere
i dobbelt tandemlastbiler,
og de var bare stuvet sammen derinde.
Der blev skudt så meget ind i dem,
og jeg var den eneste, som skød.
Min sidemands maskingeværer var gået i baglås og...
Effekten på mig var, at min højre hånd ikke duede,
og jeg var på vej hjem,
og jeg kunne ikke holde om noget med den hånd.
Så jeg var nødt til at lægge min venstre hånd på toppen af styrepinden
for at holde den og lande.
Når jeg havde disse mareridt
i årene efter krigen, mange år efter krigen,
hvis det var et mareridt om den mission
eller lignende missioner,
når jeg stod op om morgenen og gik ud i køkkenet,
så var Jackie der med kaffe,
og hun kunne se, når jeg kom ind,
at min højre hånd ikke fungerede ordentligt.
Hun skænkede en kop kaffe uden et ord,
og gav mig den i venstre hånd.
Aldrig et ord. Vi fortsatte bare.
En soldats brev, jeg læste for nylig,
er et svar på hans mors brev.
Han kæmpede i Europa et sted,
og hans mor var meget bange for, at han ville blive dræbt.
Hun skrev til ham og sagde: "Vær forsigtig, for Guds skyld."
Og han skrev: "Man kan ikke være forsigtig. Man kan kun være heldig."
Fuldstændig sandt.
Der er ingen måde at undslippe på ved hjælp af teknik,
forsigtighed, hurtighed
eller atletiske evner og så videre. Man er bare heldig.
Granaten rammer en anden end en selv.
Vi levede i konstant frygt for telegrammerne.
AT DERES SØN MENIG BLEV DRÆBT I KAMP
Hver dag læste vi listerne i avisen
for at se, om vi kunne identificere nogle af navnene.
MEDALJER
Tab - DRÆBTE
Vi vidste aldrig, hvornår vi ville miste nogen, vi elskede.
SÅREDE
SAVNEDE
Under krigen var det surrealistisk på en måde.
Vi så aldrig nogen dø,
vi så aldrig nogen lemlæstet eller såret eller sådan noget.
Den surrealistisk følelse om krigen
fik ende en dag, da vores naboer
satte en guldstjerne i vinduet og trak alle persienner ned.
Deres ældste søn var blevet dræbt i Italien.
I Sacramento dengang
håndterede man sådan noget
ved at trække persiennerne ned og aldrig komme ud af huset.
Så hver gang, man gik forbi det hus,
fik man en forståelse af døden,
på grund ef de nedtrukne persienner og guldstjernen i vinduet.
Siden D-dag var telegrammer fra Krigsministeriet
landet på dørtrin over hele Amerika
med en hyppighed, der var utænkelig bare et år tidligere.
Fr. Augusta Niland fra Tonawanda, New York,
modtog tre af dem.
Én søn var død på Omaha Beach,
en anden ved Sainte Mère-Eglise,
en tredje var savnet i kamp i Burma.
En fjerde søn ville blive trukket ud af køen,
således at mindst en af hendes drenge var sikker på at overleve krigen.
Otteogtyve mænd fra den lille by Bedford, Virginia,
var landet på Omaha Beach.
Nitten af dem døde.
Yderligere tre døde i Normandiet.
Menig James Donohue
og sergent Frederick Smith,
specialuddannede Army Rangers, forsvandt den 6. juni
som de første af ti drenge fra Waterbury, Connecticut,
der ville blive begravet i Normandiet.
"Her er en af livets tragedier.
Fr. Henry Smook tog over til Sioux Falls med sin yngste dreng, Harold, 17 år.
Det var ikke en indkøbstur eller en længe planlagt dag med sjov.
Hun var gået med sin yngste søn
for at give samtykke til hans indtræden i flåden.
Hun vidste ikke, at mens hun var der,
var et telegram kommet til hendes hjem i Luverne...
Menig Herman Sook dræbt i Normandiet,
...som berettede om hendes søns død i Frankrig,
Menig Herman Smook."
Herman Smook var død fire dage efter D-dag,
den første Rock County-død på europæisk jord.
Over hele Frankrig var tyskerne i fuld retræte.
Siden D-dag havde de mistet over 240.000 mænd.
Yderligere 200.000 havde overgivet sig.
De allieredes tab var også forfærdelige.
To hundrede seksoghalvtreds tusinde soldater og piloter
var blevet dræbt, såret, fanget
eller meldt savnet i kamp.
Mindst 19.000 franske civile var også døde.
Utallige franske landsbyer var blevet reduceret til støv.
Men det meste af Frankrig var frit.
Den 25. august 1944, efter fire års nazistisk besættelse,
blev Paris, Lysets by, befriet.
"Jeg, Ollie Stewart, åndsfrisk
og rimeligt ædru, giver højtideligt mit ord på,
at jeg aldrig har været kysset så meget i hele mit liv.
Næsten hver eneste kvinde, jeg møder på gaden, stopper
og kysser mig på begge kinder.
Det er en smuk skik."
Vi fløj en mission nærved Paris,
og da jeg trak op efter min beskydning
og fløj tilbage over byen
og kiggede ned, var der tusindvis af mennesker
sammenstimlet i Champs Elyses' gader
og omkring Eiffeltårnet og Triumfbuen,
og jeg indså, at jeg så noget,
der dybest set var kulminationen på, hvorfor vi var der.
Vi vinder den her krig.
De gode vil vinde.
FOR SIT USÆDVANLIGE MOD
OG LEDERSKAB UDVIST I DAGENE EFTER 6. JUNI 1944,
BLEV SERGENT WALTER EHLERS GIVET MEDAL OF HONOR,
HANS LANDS HØJESTE UDMÆRKELSE FOR TAPPERHED.
Tekster af: Claus Jensen